Åh...
Hvad er alt det her? Tak, lille ven, tak.
De ser bekendte ud. Vil du sidde på mit skød og se billederne?
Jeg sad og så på mine gamle billeder. Husker du, hvem de er?
Vi så på billederne forleden dag. Det er min mor og far.
Og dette billede blev taget for meget lang tid siden.
-Hun kendte Freddie fra barn af. -Et perfekt par.
De er så forelskede.
Det var juni, brudenes måned. Den lykkeligste dag i mit liv.
Jeg var så fuld af håb og havde så mange drømme.
Jeg elsker dig.
Spørg aldrig, hvad jeg gør med mit liv. Forstår du?
Du er fuld hver aften. Vi ses aldrig. Du er hele tiden hos dine venner.
De er sjove. De accepterer mig, som jeg er.
De taler ikke altid om, at jeg skal få et job og blive en mand.
Vi skal jo bare være lykkelige. Jeg troede, at når vi blev gift...
Dit syn på ægteskabet er trist. Jeg er en mand, der vil more sig.
Ved du, hvad "at more sig" er? Det er det, jeg vil.
Jeg går i seng. Vi taler om det, når du er blevet ædru.
Jeg er pinlig ædru nu, og jeg ved præcist, hvad jeg vil.
Nej, jeg vil ikke, Freddie. Nej, lad være, nej!
Freddie, du må ikke!
-Tillykke, Sarah! Vidunderligt! -Jeg har altid ønsket mig børn.
-Hvordan tog Freddie nyheden? -Han blev glad.
Han synes, det er lidt tidligt, men han er glad.
Det håber jeg sandelig. En skam, han ikke er hjemme.
Det syntes han også. Han skulle tale med nogen om et job.
-Ja, et job ville være godt. -Vidunderligt med et lille barn!
-Hvordan har du det? -Fint. Helt fint.
Nej, men er det ikke den lille kone, der sidder og venter på sin mand!
Selv om du snart ikke er så "lille". Det er virkelig rørende, Sarah.
-Du kan ikke fortsætte det drikkeri. -Skat, det er det eneste, jeg kan.
Du skal være far.
Du lyder som en grammofonplade. Du taler hele tiden om barnet.
Jeg er lykkelig for det.
Før var du sjov. Ikke hylende sjov, men i alfald underholdende.
-Ved du, hvad du er nu? Kedelig. -Barnet er også dit.
-Ærlig talt, det kommer ubelejligt. -Hvor kan du sige det!
-Jeg kan ikke kende dig mere. -I lige måde.
Jeg kan ikke engang huske, hvorfor jeg giftede mig med dig.
-Vi begik måske en fejltagelse. -Det der var fejltagelsen.
-Lad mig være. -Hvor skal du hen?
Sladre til far og mor om, at Freddie har været slem? Du bliver her.
Du får det snart godt igen. Lægen sagde, du bliver helt rask.
Mor, var det en dreng eller pige?
-Du får andre børn, min egen. -Jeg ville have det her.
-Hvor er Freddie? -Det ved jeg ikke.
-Jeg forstår ikke, du faldt så slemt. -Det var tæppet i soveværelset.
Er der noget, du skjuler for os, Sarah?
Vi ses nedenunder om lidt.
Sarah, du kan fortælle, hvis der er noget galt.
Jeg ville have barnet, mor.
-Jeg vil tale med Sarah. -Jeg tror ikke...
-Åh jo, mor... -Javel.
Gid, tiden kunne stilles tilbage. Alt... bare ikke at se dig sådan.
Hvor kunne jeg lade dette ske? Sarah, lad os starte på en frisk.
-Et nyt barn. Jeg forbedrer mig. -Stop drikkeriet. Det forandrer dig.
-Jeg vil ikke røre en dråbe. -Bare jeg kunne tro på dig.
Jeg er bange for, du siger det, jeg vil høre. Men så sker det igen.
Nej, nej, det vil det bestemt ikke. Det lover jeg.
TILLYKKE MED DEN FØRSTE BRYLLUPSDAG
Hvorfor lader du ikke mig gøre det?
Tænk, at der allerede er gået et år.
-Hvor gemmer du Freddie? -Han kan komme hvert øjeblik.
Du er endnu smukkere nu. Ægteskabet bekommer dig godt.
Intet barn endnu, Sarah?
Hej, alle sammen. Jeg tog nogle venner med til min fest.
Undskyld, at vi kommer lidt sent-
-men vi blev "lokket i baghold" på vej herhen, lokket...
Hvor er min kone? Sarah!
Hvad er der? Vil du ikke hilse på mine venner?
-Forsvind omgående! -Det her er min fest!
-Jeg fejrer, som jeg vil. -Det er slut.
Tag dine ludere og gå. Jeg vil aldrig se dig nær min datter igen.
Vent lige lidt.
-Jeg burde måske ikke rejse. -Jo, du skal se dig omkring.
-I ville få det rarere uden mig. -Europæerne er venlige mennesker.
-Ikke efter det, jeg har læst. -En dame læser aldrig forsiden.
-Bare mor dig. Alle vil elske dig. -Hvorfor? Er skilsmisser populære?
Skynd dig nu...
-Det er for dig eget bedste, skat. -Ja, det er klart.
PASSAGERER TIL FØRSTE KLASSE
-Må jeg få lov? -Nej, tak.
Det ville ikke skade at danse.
Alle minder mig bare om Freddie. Taler om sig selv, vilde fester...
-Jeg kan bare ikke... -Du må videre med dit liv.
Jeg stoler ikke på mig selv længere. Jeg troede, jeg kendte Freddie.
-Han kan ikke skade dig mere. -Jeg lod ham skade mig.
Jeg føler mig dum og, for jeres skyld, skammer jeg mig over skilsmissen.
-Vrøvl, skat. Det var ikke din skyld. -Hvis var det så?
Ingen, vi kender, er blevet skilt. Alt gik helt forkert.
Dit liv er lige begyndt. Giv ikke op uden at have givet det en chance.
-Du må ud i verden igen. -Hvorfor?
Ellers sygner du hen og dør. Jeg kan se det i dine øjne.
En, der længes efter lykke, men du lader hende ikke slippe ud.
Jeg elsker dig så højt, Sarah. Du må prøve!
Om et par dage er vi i London. Te og tekager, British Museum.
Og masser af shopping...
BBC med nyhederne.
Adolf Hitler har okkuperet dele af Tjekkoslovakiet, men-
-den tyske kansler gentager, at han kun tager Tysklands områder tilbage-
-og at han ikke agter at tage andre områder.
Vidunderlige nyheder! Vor gamle ven Lord Gloucester har inviteret os.
-Til hans landsted. -Jeg vil ikke med, mor.
-Det bliver sikkert morsomt. -Du vil have, jeg skal møde mænd.
-Du elsker jo gamle huse. -Jeg kom ikke til Europa...
...for at finde en ny mand. Jeg vil ikke giftes igen.
Du har levet som en nonne i et halvt år.
Jeg vil ikke være en stakkel eller som Wallis Simpson, alle taler om.
Du er så dramatisk. Det ville være dejligt at høre dig le igen.
Jeg var ikke parat. Jeg havde solen i øjnene. Jeg tjekkede bare banen.
Kricket er det eneste spil, der kan vare fem dage uden noget resultat.
-Ikke kricketfan? -Jeg har aldrig set det før.
-Hvem vinder? -Det langsomste hold taber.
Ude på grand tour med forældrene?
Og de trækker Dem vel rundt til kirker og museer?
Og De skal møde triste englændere, der læsper... Brænder tampen?
De har en vidunderlig latter.
-Er De interesseret i det der? -Det er faktisk ret kedeligt.
Det glæder mig at høre Dem sige det.
Men her er nogle steder, der er smukke. Vil De se dem?
Det vil jeg gerne.
-Jeg hedder William Whitfield. -Jeg hedder Sarah Thompson.
-Som ud af en Thomas Hardy-bog. -Eller Galsworthy.
-De gamle bøger får liv her. -Her er så smukt.
Jeg holder også af det. Jeg føler, jeg er født i et forkert århundrede.
Her er så fredeligt. Ufatteligt, at der sker så meget ondt i verden.
-Bor De i London? -Jeg har en lejlighed der.
Men også et sted på landet. Slet ikke som det her. Slet ikke.
Et rædsomt sted, fuldt af træk, spindelvæv og gyselige egern.
-En dag ville jeg bo sådan. -Man har altid nok at lave...
-Med spøgelserne og utætte tage. -Det skræmmer mig ikke.
Åh, ungdommens energi.
Hvad skal en gammel mand som jeg gøre for at konkurrere med de unge?
Vil De... sidde lidt ned?
Her...
Tak.
De har en hemmelighed, ikke? Og den er ikke lykkelig.
Alle har vel en hemmelighed.
Undskyld, De behøver ikke sige noget. Vi har jo lige mødt hinanden.
Men jeg kan lide Dem. Er der sket Dem noget frygteligt... gør det mig ondt.
Jeg må gå tilbage nu.
Hvor har I to været? Deres forældre tror, De er faldet i voldgraven.
Jeg kidnappede hende og kommer angerfuldt med hende.
Han har aldrig følt anger! Må jeg låne min fætter til den næste kamp?
-Han vil sikkert gerne spille. -Tak. Jeg håber, vi ses igen.
Du har fået den mest attraktive mand i England til at lægge mærke til dig.
Sikkert også den mest tiltalende.
Han er så genert. Man skulle slet ikke tro...
-Hvad? -Ved du det ikke? Sagde han intet?
Det er det, jeg bedst kan lide ved ham.
Han er hertug af Whitfield. Den 13. i arvefølgen.
-Hvilken arvefølge? -Tronfølgen til Englands trone.
TYSKE JØDER SKAL AFLEVERE DERES PAS
De vil elske det. Og holder det dem fra butikkerne, vil det glæde mig.
Hertugen af Whitfield henter os klokken to for at se Kronjuvelerne.
-Jeg burde ikke... -Har du noget bedre for?
-Situationen må ikke blive pinlig. -Han inviterede jo os alle.
-Jeg vil ikke knytte mig til nogen. -Det var pænt at invitere os.
Herregud, han foreslår jo bare en eftermiddag sammen.
William var en fascinerende og underholdende guide.
Han fortalte om juveler, lavet til Alexander den Store-
-om halskæder, som Josephine havde fået af Napoleon.
Det var vidunderligt smukke smykker.
Den kaldes det britiske imperiums indiske krone-
-specielt lavet til kong George V, da han kronedes til Indiens kejser.
Han fik oven i købet vagterne til at tage dem ud af montrerne.
Det er Den Hellige Edwards krone.
-Fantastisk tung! -Tungt er hovedet, der bærer kronen.
Fætter Burty bar den ved kroningen sidste år. Jeg mener... kong George.
-Han ville ikke være konge. -Han blev bestyrtet, da hans bror...
...abdikerede for at gifte sig med mrs Simpson.
Den her... blev båret af dronning Victoria...
...da hun var en lille pige.
De burde have sådan en.
-Vil De spise middag med mig i aften? -Jeg tror, vi har teaterbilletter.
-I morgen aften? -Hvorfor vil De møde mig?
-De er noget særligt. -Vi rejser om nogle dage.
-Jeg tager den tid, De kan give mig. -Det fører ikke til noget.
Det ved vi ikke, før vi har prøvet, vel?
Jeg kan godt lide Deres forældre.
Jeg har kun min mor tilbage. Hun er næsten 80, men helt klar i hovedet.
Vi står hinanden nær, men jeg har nok skuffet hende.
Hvordan?
Ved ikke at sikre en arving. Jeg har afslået alle ægteskabstilbud.
Har der været mange?
Det er rigtigt af Dem ikke at risikere en fejltagelse.
Hvorfor kan De ikke sige, hvad det er, der stadig smerter Dem sådan?
-Er vi ikke venner, Sarah? -Jeg begik en stor fejltagelse.
Jeg giftede mig med en mand, jeg troede, jeg kendte.
Han gjorde mig meget fortræd. Jeg prøvede alt-
-men til sidst blev det så slemt, at jeg ikke længere holdt det ud.
Vi blev skilt.
Er det Deres frygtelige hemmelighed?
Jeg troede mindst, De havde myrdet nogen.
Jeg er glad for, De kom ud af det, men De må ikke anklage Dem selv.
Skilsmissen er ikke noget at skamme sig over.
De traf et forkert valg. Ingen bebrejder Dem for det.
Kunne De tænke Dem en tur ud på landet i morgen?
Tror De på kærlighed ved første blik?
Det ved jeg ikke.
For jeg elsker dig, Sarah Thompson.
Jeg elsker dig.
Sarah, det, jeg sagde i går, var ikke for at skræmme dig.
Jeg er ikke dum, og jeg ved, det lyder sært, men jeg elsker dig.
Vi kan kun være venner. Jeg rejser snart tilbage.
Du har dit eget liv. Jeg kan ikke blive en del af det.
Jeg opgiver dig ikke, medmindre du kan sige, at du ikke føler noget.
At du ikke elsker mig.
-Det kan jeg ikke sige. -Gudskelov for det.
Jeg glæder mig til, du skal møde hertuginden.
-Hvilken hertuginde? -Min mor.
Tager du mig med til din mor? Du sagde, vi skulle en tur på landet.
Jeg løj.
Er det dit rædsomme sted, fuldt af træk og spindelvæv?
Ja, her er det.
-Endelig er I her. -Undskyld, vi er lidt forsinkede.
-Goddag. -Goddag, Deres Nåde.
De er lige så henrivende, som William fortalte. Er De virkelig amerikaner?
De har en perfekt engelsk hud.
Velkommen. Velkommen til Whitfield Manor.
-Jeg har aldrig set sådan et hus. -Slægten har boet her siden 16. årh.
De fleste er her endnu...
Der var en general, der kæmpede i Amerika... på vores side.
Som dreng rullede William tæpperne sammen og gled fra rum til rum.
-Han legede, han løb på skøjter. -Enebørn må være opfindsomme.
-Det ved jeg. Skønne gobeliner! -Ja, de er alle fra 1500-tallet.
Sikke smukke roser.
Min have og min søn er to ting, der giver mig megen glæde.
-Hun er vidunderlig. -Hun syntes godt om dig.
-Og hvis hun vidste, jeg er skilt? -Vi vender om og fortæller det.
-Det kan du lige vove på! -Jeg driller bare.
Jeg vil være sammen med dig hele tiden, indtil du rejser til Rom.
-Hvad skal jeg gøre uden dig? -Vær glad, gift dig, få ti børn.
-Skriver du? -Det kan du tro!
Måske afskyr I ltalien. Mussolini er vist værre end Hitler.
Vi skal nok ikke besøge ham.
-Pænt af Dem at sige farvel her. -Fornøjelsen er min.
Kom nu.
Gid, du ikke behøvede at rejse.
-Elskede Sarah, hvor jeg elsker dig. -Det er umuligt. Det går ikke.
Alle stiger om bord!
Jeg vil sådan savne dig.
Næste stop, Circus Maximus.
Gå uden mig. Jeg tager tilbage til hotellet. Jeg har hovedpine.
-Det var forkert at lade dig rejse. -William!
Jeg er så glad for at se dig. Jeg elsker dig.
-Jeg har en sørgelig nyhed. -Hvad?
Jeg tror ikke, jeg kan leve uden dig.
Sarah...
-Vil du gifte dig med mig? -Det kan du ikke!
En fraskilt amerikaner. Du må opgive tronen. Hvad vil folk sige?
Kun mors mening betyder noget, og hun forguder dig.
-Hun ved ikke, jeg er skilt. -Jeg fortalte hende det.
Hun sagde, at sådanne følelser oplever man kun en gang i sit liv.
Vi må stole på vores følelser.
En dag vil du bebrejde mig, at du ikke kan blive konge.
Min egen...
Uden selvmord eller pest er der ingen chance for, at jeg bliver konge.
Tolv slægtninge står før mig og øver sig på kroningsparaden.
Sarah...
Sarah, jeg vil giftes med dig.
Jeg vil leve resten af livet med dig.
Vi bliver her, til du siger ja til at blive næste hertuginde af Whitfield.
Nå?
Ja.
Hvabehar?
Ja.
Ja!
Livet bestod af middage og fester. William præsenterede mig for alle.
En sidste slægtnings godkendelse var meget vigtig.
William tog mig med til sin fætter... kongen.
-William. -Godmorgen, Deres Majestæt.
Dette er Sarah Thompson.
-En fornøjelse at træffe Dem. -Det er mig en ære, Deres Majestæt.
-Han overdrev ikke Deres skønhed. -Tak, Deres Majestæt.
-De vil altså giftes. -Vi ønsker Deres velsignelse.
Det skuffede mig jo, at William vil opgive tronfølgen-
-men efter at have mødt Dem, forstår jeg hans beslutning.
Må De få et langt og lykkeligt liv sammen og mange børn.
-Synd, jeg opgav retten til tronen. -William, du sagde jo...
Nej, jeg tænkte bare, at du var blevet en forbandet god dronning.
-Jeg må måske kidnappe dig. -Hvorfor?
At vente til efter brylluppet begynder at føles umuligt.
Ja, det gør det, ikke?
Sarah, hvis jeg beder rigtig pænt...
Må jeg så... komme lidt med ind?
-Vil du opføre dig pænt? -Sikkert ikke.
Lad mig komme med ind alligevel.
-Luk øjnene. -Hvad vil du?
Luk øjnene, det er en overraskelse.
Min far fik den lavet til mor, da de forlovede sig.
-Hun ønsker, at du skal have den. -Åh, William...!
-Hvilken plage at opføre sig pænt. -Jeg skal råde bod på det senere.
-Jeg vil have masser af børn. -Vidunderligt. Hvornår begynder vi?
Hvor hurtigt kan vi gifte os?
Sarah, tager du William, som hos dig står, til din ægtemand-
-at elske i lyst og i nød til døden jer skiller?
Ja.
William, tager du Sarah, som hos dig står, til din ægtehustru-
-at elske i lyst og i nød til døden jer skiller?
Ja.
-Hvad er det? -En Spitfire.
-Sikkert bare en rutineøvelse. -Han flyver lavt.
Nok bare en dreng, en af de frivillige.
William, du må love mig, at hvis der bryder krig ud her...
-...så kommer I begge til Amerika. -Hyggelig bryllupssamtale!
-Det siger jeg også. -Lov mig det!
-Jeg sender Sarah over til jer. -Jeg vil ikke tænke på det. Undskyld.
Jeg beklager, men vi efterlader hende jo her.
-Hvad gør du, hvis der bliver krig? -Jeg må nok til mit regiment.
Det vil vi ikke tale om på vores bryllupsdag.
Jeg ser dig stadig for mig med lange fletninger og blå silkesløjfer.
Jeg vil også savne dig. Jeg elsker dig, far.
Er Deres Nåde klar til at tage af sted?
-Skal jeg kaldes det resten af livet? -Det håber jeg virkelig.
Mine damer og herrer...
Hendes Nåde, hertuginden af Whitfield.
Hendes Nåde!
-Du er en usædvanlig kvinde. -Jeg har aldrig før følt sådan.
Ville det ikke være skønt at begynde vort familieliv på bryllupsrejsen?
Elskede, tænker du på barnet, du mistede?
Jeg er bange, William. Jeg vil ikke gennemgå det igen.
Det kommer du heller ikke til. Det lover jeg dig.
Jeg råber på kaptajnen, hvis du rører mig igen.
Jeg vil ikke kunne gå, når vi kommer til Paris.
Vær ikke bekymret. Jeg bærer dig.
Jeg elsker dette sted.
-Hvor skal du hen? -Spadsere lidt. Kom!
Du glider bare og havner i en kokasse!
William, kom og se!
Du godeste!
Milde magter...!
-Hvilket fantastisk sted. -Det har nok stået forladt i 100 år.
Her er måske spøgelser...
Det er virkelig urgammelt.
Ikke så gammelt som Whitfield.
Ikke som Georges og Belindas hus. Det er nok kun 200-300 år gammelt.
Mit land er ikke engang 200 år. Det her er urgammelt.
-Har du det godt? -Ja, fint.
Det burde rives ned og bygges op, genskabes, som det engang var.
-Rives ned og bygges op?! -Du ved, hvad jeg mener.
Det kræver en hær af håndværkere og hele Bank of England. Glem det.
-Det er så smukt. -Det er en katastrofe.
Det tog mig 15 år at få Whitfield i orden.
-Det er synd, at det forfalder. -Det kræver masser af arbejde.
Desuden bliver det kun godt, hvis man selv overvåger det hele.
Jeg ville elske at gøre den slags.
Mademoiselle...
Når vi igen er i England, kan vi jo, hvis du brændende ønsker det-
-prøve at finde et sted, der ligger i ruiner der.
Glædelig jul, elskede.
-William, skjuler du noget for mig? -Jeg?!
Ja, gør du?
Jeg føler mig som en dronning. Jeg er aldrig blevet så forkælet.
William, jeg forguder dig.
Åh, jeg glemte...
Jeg har jo en gave til.
Bare en lille en...
-Hvad er det? -Åbn den.
"Le châte au de la Muse. God Jul, 1938, kys og knus, William."
Slottet? Købte du det?!
Har vi råd til det? Det må have kostet en formue.
En formue at restaurere det...
Jeg lover at gøre alt selv. Alt. Hvornår kan vi begynde?
Jeg er det lykkeligste menneske i hele verden. Du er så sød mod mig.
Jeg elsker det. Jeg elsker dig.
Jeg ville vente med det, men jeg har også en sidste gave til dig.
Sarah, du behøver ikke...
Jeg er gravid.
Jeg tror, det skete på bryllupsnatten på skibet.
Sarah, et barn...
Et barn...
Sarah...
-Vær forsigtig, for Guds skyld. -Jeg er ikke syg, kun gravid.
-Lige, hvad jeg mente. -Jeg gør intet, der kan skade barnet.
-Men jeg kan ikke bare sidde stille. -Lad os gøre det der.
Hun klarer det jo fint. - Mademoiselle, s'il vous plaît...
-Taler du engelsk? -Ja.
Jeg har set dig før.
-Hvad hedder du? -Emanuelle.
Vil du hjælpe mig med det her? Jeg må ikke strække mig så højt.
Tak.
-Emanuelle arbejder sammen med mig. -Vi går ind og ser, hvad vi har købt.
William, der er ingen badeværelser.
Vi reparerer først her, så kan vi bo her under arbejdet med slottet.
-Åh, tak. -Burde du ikke tage den lidt med ro?
Dr. Miniker sagde, jeg skal bevæge mig, så vil fødslen gå let.
Tror du, din søn nogensinde kommer ud...
-Hvad var det? -Det ved jeg ikke.
Efter Tjekkoslovakiet har Hitler ikke fået nok. Han har nu tropper i Polen.
Frankrig må redde dem. Hitler må stoppes.
-Angår ikke os. Polen er langt væk. -Det spiller ingen rolle.
-Hvad er der sket? -Tyskland har invaderet Polen.
Jeg forstår godt vort barn, der helst vil blive derinde.
Sarah, sengen er gennemblødt.
Du godeste, vandet er gået.
Hvad?
Jeg ringer til lægen og beder ham møde os på hospitalet.
-Klarer du dig? -Ja.
Han sagde, det kan vare en hel dag, før der sker noget.
-Lægen er sgu væk hele weekenden. -William!
-Elskede. -William! Der er noget galt.
-De smerter kommer ikke så hurtigt. -Tag det roligt.
William...
-Orker du at køre i bil til Paris? -Nej! Åh Gud, det er forfærdeligt.
-Du må hjælpe mig. -Rolig, det skal nok gå godt.
-Gør noget. -Jeg henter Emanuelle.
Pres...
Pres! Sådan, elskede, du klarer det.
Jeg kan se det nu. Hovedet. Jeg kan se det. Du skal presse.
Er du klar? Pres! Endnu mere!
Nej, jeg kan ikke.
-Ja, hvem er det? -Emanuelle.
Kom hurtigt ind.
Barnet vil ikke komme ud. Har du været med til en fødsel?
Nej, men jeg har set dyr føde. Vi må hjælpe hende med at presse.
Vi forsøger igen. - Elskede, Emanuelle vil hjælpe dig.
Op... sådan...
Ja, sådan.
Bare en gang til.
Du klarer det. Du kan presse hårdt. Jeg gør det sammen med dig.
Nu...
Nu kommer det, hovedet er ude...
Træk vejret dybt. Det bliver det sidste...
Det sidste. Pres nu...
Ja, sådan.
-Er barnet fint? -Så dejligt!
-Hvad er det? -En dreng.
Dit mirakel, elskede.
Vores mirakel.
Vores søn, Phillip Edward Whitfield.
Han er en smuk dreng.
Tak! Vi kunne have mistet ham, havde det ikke været for dig.
Kom med!
Hvad i alverden...?!
Hvad er det, der sker?
Frankrig og England har lige erklæret Tyskland krig.
-Kan de udsætte ikke dine ordrer? -Mit regiment vil se mig straks.
Jeg skal være i London i morgen.
-Bare du kunne komme med mig. -Jeg vil ikke have, du rejser.
Jeg ønsker heller ikke at rejse.
-Jeg er så bekymret for dig. -Kommer du mon snart tilbage?
Jeg ved ikke, hvad jeg skal. Så snart du er stærk nok, så kom hjem.
-Dette er mit hjem. -Jeg vil helst have dig på Whitfield.
Rolig, Frankrig er på vores side. Vi er i sikkerhed her.
Kom ind.
Emanuelle, vil du holde babyen?
Emanuelle, vil du flytte herhen og hjælpe madame med barnet?
Flytte op på slottet? Ja, det vil jeg meget gerne.
-Hvordan kan jeg takke dig? -Det er ingenting.
-Se efter ham, Emanuelle. -Jeg hjalp ham til verden.
Jeg skal passe godt på ham.
-Undskyld, men er han hertug? -Det bliver han en dag.
-Bare du ikke behøvede at rejse. -Jeg håber snart at være tilbage.
Vær forsigtig.
Det lover jeg.
Pas på dig selv. På dig selv og på Phillip.
Jeg elsker dig. Jeg elsker jer begge.
Jeg elsker dig.
William...
Jeg elsker dig.
Jeg var snart frisk, men Phillip fik skarlagensfeber, så vi måtte blive.
Desuden var der så meget at lave, og krigen forekom så langt væk.
-Hvordan er det at være "lady". -Hvordan mener du?
Som du, hertuginde...
Det er kun, fordi min mand er hertug. Nu føler jeg mig ikke som nogen lady.
Ja, men inden du blev det. Kunne du gå, tale...
-Alle kan lære det. -Selv jeg?
Navnlig du, men det er ikke så vigtigt i disse tider.
Jeg ville nu gerne blive en lady.
Du må ikke være urolig, mor.
Han har feber, men han er så køn. Jeg ville ønske, du kunne se ham.
Nej, han er for syg til at rejse.
Jeg savner også dig.
Der er nogen ved døren. Jeg må gå. Kys til far. Glædelig jul, mor.
Kan jeg hjælpe Dem?
Glædelig jul.
Åh Gud, du er endnu smukkere.
-Jeg har savnet dig. Hvor længe? -Kun et par dage.
Lad mig...
Du har så...
Den der frakke...
William, stille...
Undskyld.
-Hvordan har den lille hertug det? -Han har haft en svær nat.
Sarah, du skal komme med mig. I skal begge være på Whitfield.
Lægen siger, Phillip er for svag til at rejse. Det kan skade hjertet.
Desuden har jeg læst, at der er farligere i England end i Frankrig.
Jeg risikerer ikke hans helbred. Nu taler vi ikke mere om det.
-Du kan være så stædig. -Har du først opdaget det nu?
Gid, jeg ikke behøvede at rejse væk.
-Der må ikke ske dig noget. -Elskede, det gør der heller ikke.
De bruger kun folk som mig til at opildne tropperne.
Det hjælper åbenbart at se en midaldrende hertug i uniform.
Jeg er alt for gammel til at gøre noget farligt.
Jeg håber, du har ret.
Du siger... til Phillip, hvor højt jeg elsker ham, ikke?
Jeg kommer tilbage, så hurtigt jeg kan...
Du burde læse den, før du bærer den på hovedet.
Jeg har læst den. Den er af Charles Dickens og begynder sådan:
"Tiden var den bedste, tiden var den dårligste."
-Jeg græd, da han døde. -Også jeg.
Der er en meget bedre måde.
-Hvad er der? -Jeg ved det ikke. Jeg er bare træt.
G t engang, hvor jeg blev overrasket, da jeg fik dit brev.
Det er helt vidunderligt, at vi skal have et barn til-
-og jeg er glad for, at Phillip endelig har det bedre.
Jeg havde håbet at se dig snart, men de gav mig en ny opgave.
Lov mig at tage på hospitalet i god tid, når barnet skal fødes.
Forhåbentlig på et hospital i England.
Jeg savner dig så meget, min elskede.
Hitler har invaderet Frankrig!
Jeg kommer ikke igennem til England. William må være ude af sig selv.
De lod dem marchere lige ind. Frankrig overgav sig.
Emanuelle, giv mig barnet.
-De vil dræbe os alle. -Nej, de gør os ikke noget.
-De dræber os. -De kommer nok slet ikke her.
Hør på mig. Emanuelle, gør Phillips bad klar.
Hæld varmt vand i badekarret. Kom nu, hent karret.
Emanuelle, jeg vil gerne have, at du sover hos os i nat.
Jeg sagde jo, alt ville blive godt. Vi er lige så sikre her som før.
Holdt.
-Hvad vil De? -Er De englænder?
Amerikaner.
-Hvem ejer dette hus? Jorden? -Jeg.
Det er et tysk hus nu.
-Lad mig være. -Nej, nej, nej!
Undskyld mine mænds dårlige opførsel. Det skal ikke ske igen.
Jeg er major Joachim von Manheim.
Beklager, men vi beslaglægger Deres slot til hospital.
-Hvor er Deres mand? -Han er bortrejst.
-Er han amerikaner? -Englænder.
-Hvad hedder De? -Jeg er hertuginden af Whitfield.
-Hvor skal vi bo nu? -Er der et hus på ejendommen?
Jeg får nogen til at hjælpe Dem med at flytte, Deres Nåde.
Vort smukke hus blev plejehjem og hospital for den tyske hær.
Jeg måtte knap nærme mig slottet. Min verden blev vendt op og ned-
-og jeg vidste ikke, hvornår jeg fik William at se igen.
Stop! Stop!
-Jeg beder Dem undskylde. -De ville voldtage os.
-Sker det igen, skyder jeg dem. -De kunne have dræbt mit barn.
-Jeg lover, det ikke skal ske igen. -Ja, sørg for det.
-Sæt dig. -Jeg vil hellere stå.
Det første, du skal lære, er at adlyde ordre.
-Hvorfor vil du gå med? -Jeg hader dem.
Jeg hader tanken om, at mit land styres af de svin.
Jeg vil gøre, hvad der skal til for at drive dem ud af landet.
Denne mand har forrådt os. Han er kollaboratør og må dø.
Vis, at du har mod til at dræbe en forræder.
Dræb ham.
Han er en forræder.
Han er en forræder!
-Tillykke, du er en af os. -Hvor vover I at gøre det mod mig?!
-Beklager, men vi måtte være sikre. -Lad mig være.
-Kan jeg hjælpe Deres Nåde? -Nej, det går fint.
Der er smukt her.
-Bor De bekvemt? -Jeg ville hellere bo i mit hus.
-Jeg ville ønske, De ikke var her. -Det gør jeg også, Deres Nåde.
Men hellere her end i kamp et eller andet sted.
Jeg er bedre til at reparere mænd end til at knuse dem.
Jeg var heldig at blive sendt hertil.
-Hvor er Deres mand? -Det ved jeg ikke.
-Ved det ikke eller vil ikke sige det? -Jeg ved det ikke.
Og jeg ville ikke sige det.
Krig er frygtelig.
Ingen vinder, alle taber.
-Det mener Deres Führer vist ikke. -Han besinder sig måske...
...inden alt for meget går tabt.
-Jeg håber, Deres mand er i sikkerhed. -Det håber jeg også.
Holdt!
Kom hurtigt...
Månederne gik uden noget nyt fra William eller mine forældre.
Tyske soldater var overalt på slottet-
-så jeg gik lange ture på markerne og i skoven.
Mange gange med kommandanten.
Jeg var så ensom, at jeg næsten nød hans selskab.
-Hvordan har De det i dag? -Storartet.
Jeg har to sønner, syv og tolv år gamle.
Desværre bor de hos deres mor. Vi er skilt.
-Det gør mig ondt. -Skilsmisser er forfærdelige.
Hvorfor tog De ikke til England eller Amerika, mens De endnu kunne?
Min man ønskede det, men jeg troede, vi var sikre her.
Jeg troede ikke, Frankrig ville kapitulere.
Det troede ingen. Det overraskede vist selv os.
De gjorde ret i at blive her. De og Deres børn er sikrere her,
Skal De snart føde?
-Gik fødslen af Deres søn let? -Nej, vi havde ingen læge.
-Er De ikke bange denne gang? -En lille smule.
Vore læger kan måske hjælpe.
-Er der noget, De mangler, Deres Nåde? -Ja, en billet hjem.
-Klarer De Dem, Deres Nåde? -Ja, tak.
-De kan vist godt kalde mig Sarah. -Godt, Sarah.
Emanuelle!
Hvor har du været?
-Hvad er der med din hånd? -Jeg huggede brænde.
Du udsætter Phillip og mig for fare. Vi kan alle blive dræbt.
Jeg ved det.
Sarah, vi må have hjælp. Et våbenlager er eksploderet.
Der er så mange sårede, flere end vi kan klare. Vil De hjælpe os?
Ellers dør de...
-Sarah... -Ja, naturligvis, jeg kommer.
-Lad være! De er tyskere, mordere. -Ikke dem alle.
-Men de er tyskere, de er fjenden. -Det ved jeg.
Skete der William noget, ville jeg ønske, en gjorde det samme for ham.
Emanuelle, tag Phillip.
Tag barnet!
-Jeg tror, det værste er overstået. -Der er stadig krig.
-Hvad er der? Hvad er der sket? -Hun skal føde. Vi må have en læge.
Alt personale passer vore sårede. Efter en træfning.
Blev der nogen læge tilbage her?
-Jeg går med Dem. -Skynd Dem.
-Hvor er lægen? -Jeg er den eneste her. Beklager.
Det her er værre end sidste gang. Jeg klarer det ikke. William!
De klarer det, Sarah. Jeg hjælper. Har barnet bevæget sig?
Nej! Joachim, gå ikke fra mig.
Nu presser vi en sidste gang.
Nu, Sarah, pres!
Den er der!
Der er noget galt. Barnet ånder ikke. Barnet bevæger sig ikke.
-Gør noget! -Få det til at trække vejret.
Nej! Det må ikke ske...!
Lad hende ikke dø.
De reddede hende. De reddede mit barns liv.
-Hun er smuk. -Lad mig holde hende.
Hvad skal hun hedde?
Elizabeth. Lady Elizabeth Annabelle Whitfield.
-Det er fra hertugen. -Hvordan fik du det igennem?
-Jeg har venner. -De må have udgifter.
Phillip, kom her.
Elskede Sarah, jeg er lykkelig over at høre, at Elizabeth er født.
Hun ligner sikkert dig. Jeg savner dig sådan.
Jeg beder til, at krigen snart er slut, så vi alle kan være sammen.
Din hengivne mand, William.
Søndagens angreb på Pearl Harbor, en dag fuld af vanære...
Præsident Roosevelt bad kongressen erklære Japan og Tyskland krig.
Krigen kom nærmere. Joachims eneste søster døde, da Lübeck blev bombet.
Og jeg fik at vide, at mine forældre var omkommet ved en ulykke.
Det var en frygtelig tid. Det ene tab efter det andet.
Er det fra hertugen?
Han er forsvundet. Han er måske taget til fange.
-Jeg troede, han var i England. -Han kom til Tyskland på en mission.
Emanuelle, han lever. Jeg ved det.
Ja.
TO ÅR SENERE
Efterhånden som årene gik, svandt håbet.
William havde været borte så længe, og ingen havde fundet noget.
Selv Joachim havde søgt oplysninger.
Man mente, at William var død et sted i Tyskland.
Jeg ville ikke tro på det, men jeg havde ikke set ham i fire år.
Det var meget lang tid, selv for en stærk kærlighed som vor.
Sidst, men ikke mindst.
Joachim, jeg kan ikke. De er smukke, men det ville være forkert af mig.
Sarah, du betyder så meget for mig. Vid, at jeg elsker dig så højt.
-Joachim, dette er ikke muligt. -Hvorfor ikke?
Vi er venner, nære venner, men det er alt, så længe William lever.
-Og hvis han ikke lever? -Jeg ved ikke, hvad jeg ville føle.
-Lige nu er jeg stadig hans hustru. -Jeg vil altid være her for dig.
Og når du accepterer, at William er borte, vil jeg være her.
Vi får vor tid sammen. Jeg vil altid elske dig.
Hvad er en jul uden julesange? Phillip... Lizzie, kom så synger vi.
Kom...
-Møgtysker! -Phillip, sig undskyld.
-Han er ikke min far. -Selvfølgelig er han ikke det.
-Han vil dræbe far. -Hvem har sagt det?
Jeg hader jer begge to.
Den sommer kom de allierede og begyndte at tage Frankrig tilbage.
Tyskerne blev grebet af panik, og de fleste blev sendt til fronten-
-eller tilbage til Berlin.
Lizzie havde hostet siden foråret og lå nu med en alvorlig influenza.
Hun havde ikke været ude af sengen i flere uger.
-Vil Lizzie dø, mor? -Nej, min egen.
Hun brænder af feber. Medicinen, hun fik, hjælper ikke.
Det er alt, hvad vi har. Vi får ingen forsyninger.
-Prøv at finde noget et sted. -Jeg gjorde det, hvis jeg kunne.
Det gælder hendes liv. Bed en anden læge undersøge hende.
Den sidste rejste i morges. Der er ikke flere.
Joachim, du må hjælpe mig.
Mor er her.
Du skal ikke være bange.
Du bliver snart rask igen.
Hvordan har hun det?
-Nogen forandring? -Hun har ikke været vågen længe.
Jeg elsker dig, mor.
Jeg elsker dig, min ven. Mor elsker dig så højt.
Den amerikanske hær er sikkert kommet meget nær nu.
-Jeg har lige fået mine ordrer. -Og...?
Vi skal af sted i morgen.
-Han er altid vred nu. -Det har han ret til at være.
Han har mistet en far og en søster.
Han er måske bange for at miste dig til mig.
-Hvad skal der ske med dig? -Jeg er blevet kaldt til Berlin.
Når alt er ovre, kommer jeg tilbage til dig.
Sarah, pas godt på dig selv. Jeg vil savne dig.
Jeg vil også savne dig.
Jeg har stjålet et foto af dig. Jeg håber ikke, du har noget imod det.
Det er alt, hvad jeg har nu.
Sarah, jeg elsker dig så højt.
Jeg elsker også dig.
-Er min far død? -Det tror jeg ikke, min skat.
-Elsker du ham? -Ja, rigtig meget.
-Elsker du Joachim? -Joachim har været en god ven.
Livet her kunne have været værre. Phillip, nu går vi hjem.
Du skal endelig møde din farmor, Phillip.
Du må se efter huset. Du har nummeret til Whitfield, hvis du behøver mig.
Det er fem år siden, jeg har været udenfor Frankrig.
Jeg vil savne dig. Alt skal nok gå godt.
Jeg vil også savne dig.
Phillip...
Vi ses snart igen.
Phillip...
Farvel.
-Velkommen hjem, Deres Nåde. -Tak, Edward.
Velkommen til Whitfield, Deres Nåde.
Manden i lufthavnen sagde også "Deres Nåde". Hvorfor ikke hjemme?
-Af hvem? -Emanuelle.
Jeg skal minde hende om det.
Åh, hvor dejligt at se dig igen.
Og endelig at møde dig, Phillip.
Din far talte hele tiden om dig.
Sarah, han er så smuk.
Han ligner William.
Se hestene. Må jeg gå hen og se på dem?
Selvfølgelig, men bliv nu ikke snavset.
Edward, hold øje med mit barnebarn.
Han er bedårende. Dejligt med en dreng i huset.
Tyskerne gjorde det der.
De må da vide noget nu. Min mand kan ikke bare forsvinde.
Det kan han desværre i en krig.
Rapporter over savnede lægges hver dag på mit bord.
Og hvad gør De ved det?
Min mand var ikke kun officer. Han er også hertug af Whitfield.
Nogen må vide noget.
-Deres Nåde, jeg forstår Deres uro. -Det tror jeg ikke.
Han er forsvundet. Der må være en årsag.
Jeg ville ønske, jeg havde et svar.
Han blev måske taget til fange og er nu krigsfange.
Men vi kender identiteten på de fleste, og efter alle disse år...
-...virker det usandsynligt... -De tror, at min mand er død.
Deres Nåde, jeg ville gerne hjælpe-
-men først når krigen er slut, kan vi vide det med sikkerhed.
Som i det øvrige Europa udspilles der glædesscener i Frankrig-
-når pariserne strømmer ud på gaderne for at fejre krigens ophør.
Byen prydes af flag og bannere, og Marseillaisen høres på alle torve.
Det er slut! Jeg hørte det i radioen.
Tyskland har kapituleret. Krigen er endelig slut. Åh, Phillip!
-Kommer far hjem nu? -Det ved jeg ikke.
Jeg kommer. Vent, jeg kommer.
TRE MÅNEDER SENERE
Hvad vil De?
-Krigen er slut, Emanuelle. -Og...?
Jeg er kommet for at træffe hertuginden.
Hun er i England. Hendes mand blev fundet i live.
Ja så...
Hils hende...
Sig, at jeg er glad på hendes vegne.
William...
Åh, William...
Han glider ud og ind af bevidsthed. Jeg frygter, de har tortureret ham.
Han har svære indre skader og har fået slag mod hovedet.
-Han bliver rask, ikke? -Vi gør alt i vor magt.
Men jeg vil ikke give Dem falsk håb. Hans tilstand er kritisk.
-De skal redde ham! -Der er en ting til, Deres Nåde.
De har brækket begge ben flere gange. Nerverne er alvorligt skadede.
Han kommer måske aldrig til at gå igen.
Vi gør selvfølgelig alt, hvad vi kan.
Du skulle se Phillip ride, elskede. Din mor siger, han ligner dig.
Og bare vent, til du ser slottet.
Jeg ved, at du vil overleve. Du skal. Jeg lader dig ikke dø.
Jeg lader dig ikke forsvinde nu.
William,...
Sarah...
Phillip, det er din far.
Jeg er så glad for at se dig.
Jeg bliver seks år i dag. Det er min fødselsdag.
Jeg mindes den dag, du blev født. Tillykke, min søn. Jeg har savnet dig.
Jeg var der ikke og støttede ham...
...eller dig.
Tilgiv mig. Jeg var ikke hos dig, da Lizzie...
Du kunne ikke have gjort noget. Vi havde hverken læge eller medicin.
Vi havde intet tilbage dengang, og Lizzie var ikke stærk nok.
Kommandanten på slottet gav os alt, hvad han havde, William.
Men hun...
Hun var ikke stærk nok.
Hun var...
Hun var så sød.
Hun var sådan en sød lille pige.
Jeg ville ønske, du havde mødt hende.
Jeg savnede jer så meget.
Jeg er så glad for, at du er tilbage.
Kom i seng, elskede.
Jeg sidder lidt oppe endnu.
-Men du var en helt, ikke? -Nej, jeg gjorde bare mit arbejde.
Dræbte du mange tyskere?
Jeg dræbte ikke nogen. Jeg var heldig.
Jeg troede, du var død, far.
Tanken om dig og mor holdt mig i live.
Hvad om vi rullede tæppet sammen for at se, om du kan løbe på skøjter?
Sig ikke noget til farmor.
De gav William en medalje, men de kunne ikke give ham benene tilbage.
Da han følte sig rede, rejste vi hjem. Hjem til Frankrig.
Det gør så ondt at vide, at der boede tyskere i vores hus.
Det er et mirakel, at de ikke ødelagde mere.
Kommandanten var en god mand. Han holdt sine folk under kontrol.
Han syntes ikke bedre om krigen end vi.
Han og jeg var venner.
Han boede her så længe, og der skete så mange ting.
Elizabeth blev født.
Joachim hjalp til ved fødslen, for her var ingen andre.
Han reddede hendes liv. Hun var dødfødt, havde det ikke været for ham.
Vi overlevede her i fire år.
Og så døde Lizzie.
Han deltog i det hele.
Tænker du på det, jeg tror, så er svaret nej. Intet skete mellem os.
Phillip sagde... du kyssede ham, da han tog af sted.
Han har ret. Det gjorde jeg. Jeg vidste ikke, om jeg havde mistet dig.
Og han havde været min ven. Jeg tog afsked med ham.
Jeg var altid din hustru, William. Jeg skulle aldrig været utro.
Det ville jeg aldrig kunne være.
Lad os gå hjem.